BASERT PÅ BOKA AV GRAHAM HUNTER
MED:
Ta ballen. Sentre ballen.
I FIRE ÅR, MELLOM 2008 OG 2012,
SPILTE PEP GUARDIOLAS BARÇA TIDENES BESTE FOTBALL
OG VANT TOTALT 14 TROFEER
2010-11 VAR PREGET AV RIVALISERINGEN
MELLOM EUROPAS TO BESTE LAG, BARÇA OG REAL MADRID,
OG DERES MANAGERE, PEP GUARDIOLA OG JOSÉ MOURINHO
BARÇA KOM BEST UT AV DET
DE VANT MESTERLIGAEN
FOR ANDRE GANG PÅ TRE ÅR UNDER GUARDIOLA,
ETTER EN AV DE BESTE EUROPACUP-FINALENE NOENSINNE
Jeg blåser i hvor du er fra.
Jeg blåser i det.
Sier du at du elsker fotball,
men ikke Barcelona, da har du et problem.
Er det en kamp på TV,
uansett hvem, hvis Barcelona spiller,
ser jeg heller Barcelona dagen lang.
I 2011 spilte de den beste fotballen jeg har sett.
Barça tok tilbake statusen
som Europas mest beundrede lag.
Ikke fordi vi vant,
men på grunn av måten vi vant på.
Det har vært tre spesielle æraer i fotballhistorien.
Først Cruijffs Ajax,
Sacchis AC Milan, et prosjekt jeg tok videre.
Og så Guardiola,
og han skapte noe vakkert.
Spilte du mot Barcelona da,
visste du at sjansen for tap var stor.
Det Barcelona-laget bare tok for seg.
WEMBLEY, 28. MAI 2011
MESTERLIGA-FINALE BARÇA MOT MANCHESTER UNITED
Det er en av de beste prestasjonene i en Mesterliga-finale,
og å gjøre det mot Manchester United var stort.
Vi nøt det virkelig den dagen.
De var noe spesielt.
De er de beste jeg har spilt mot,
med god margin.
De var bare for gode.
Sir Alex sa at han aldri hadde tapt slik før.
Han følte...
...at det var umulig.
Ingen har slått oss slik før. Det er et stort øyeblikk for dem.
De fortjente det, de spilte bra.
De fortsatte bare å sentre.
De mistet den av og til, men de fortsatte.
Plutselig kommer pasningen
som åpner opp rom som vi ikke får stengt.
Vi mister litt formen, og da tar de over.
Prestasjonen var...
...det beste jeg har sett.
Jeg merket tålmodigheten til kantene.
De sto så høyt og bredt, og gikk på løp igjen og igjen,
men de fikk nesten aldri ballen.
Den tålmodigheten de viste
til å holde posisjonen og tvinge backene våre bakover.
Og så har du Messi som kan slippe seg ned
og lage fire mot tre.
Det å skape overtall var grunnlaget for hele strategien.
Messi slapp seg ned til midtbanen for å gi oss overtall.
Siden han også scoret mål, ga det oss en fordel
mot alle lag vi møtte.
Slik gjorde vi:
Her er United-forsvaret.
De markerte aldri spilleren i mellomrommet.
De hadde to defensive midtbaner,
en nummer ti, Rooney, som jobbet lite defensivt,
og en spiss.
Ved dette målet var vi tre mot to.
Iniesta spiller ballen over til Messi,
og Messi angriper forsvaret.
Vi startet veldig bra, men så utlignet de.
Det ga oss en støkk, og det er normalt i en finale.
Men vi klarte å ta kontrollen, og da vi gikk opp i 3-1,
kunne vi slappe mer av.
BARÇA VINNER MESTERLIGAEN
OG TAR SITT TIENDE TROFÉ PÅ TRE ÅR MED GUARDIOLA
Pep holdt en motivasjonstale i garderoben.
Rommet var veldig mørkt, og han sa:
"Jeg sa at om vi kom hit, skulle vi vinne finalen."
"Det skal jeg sørge for".
Jeg hadde hoppet fra tredje etasje om Pep ba om det.
Han har en god grunn.
Det elsker jeg ved ham.
Når han sa noe, visste vi at ordene hans aldri bare var ord.
Han overbeviste oss om at det vi gjorde,
ville gi resultater.
Det er uvirkelig.
Han kunne si: "Dette er det vi skal gjøre."
"Det fungerer."
Og det gjør det.
Det skjer, akkurat som han sa.
Den dagen var kulminasjonen
av alt vi hadde oppnådd siden 2008.
Det var høydepunktet i vår regjeringstid,
regjeringstiden til et lag som beundres både av sine egne supportere
og av alle som elsker fotball.
2: VEIEN TIL WEMBLEY
Barças Mesterliga-seier,
på den måten og på Wembley,
var en perfekt slutt
på en lang sesong.
Rivaliseringen med Madrid var ille.
Forholdet mellom managerne var så anspent.
Det var ute av kontroll.
Det utartet til noe mer enn bare fotball.
Jeg vet ikke om det er noen rivalisering mellom dem,
men det så sånn ut.
Husk hvor dette kommer fra.
FORFATTER AV FEAR AND LOATHING IN LA LIGA
I 2010 var Barcelona på vei til Mesterliga-finale.
Finalen ble spilt på Real Madrids stadion.
Vi har nok alle glemt hvor traumatisk det var i Madrid.
De var livredde for dette.
Hva skjedde?
Mourinho skjedde.
28. APRIL 2010 SEMIFINALE I MESTERLIGAEN
MOURINHOS INTER SLÅR UT BARÇA I GUARDIOLAS ANDRE SESONG
Mourinho slår Barcelona og feirer som en gal.
Det var opptaksprøven til Real Madrid.
EN MÅNED SENERE
MOURINHO BLIR ANSATT SOM REAL MADRID-MANAGER
Det var tøft for Mourinho i Madrid,
for han ankom da Barcelona var på sitt beste.
Jeg tviler på at noen manager
hadde funnet en løsning for Madrid da.
Han kom til Madrid, en veldig stor klubb,
men jeg tror at han ble frustrert etter 5-0.
Vi slo dem 5-0 på Camp Nou i hans første år.
Den kampen var håpløs for dem.
Det var den beste kampen jeg spilte for Barça.
Jeg tror han tenkte:
"Vi kan ikke slå dette laget i fotball."
"Vi må slå dem på en annen måte."
De tok fotballen ut av banen.
På hver pressekonferanse, i hvert intervju,
de prøvde å slåss i hver kamp.
Jeg er ikke i tvil om at Mourinhos rolle i Real Madrid
var "å få Barcelona av den pokkers tronen",
som Ferguson sa.
Mourinho er ikke dum. Han er en stor konkurrent.
Du må respektere vinnere.
Men når de begynner å tape og miste kontrollen,
da bør du passe deg,
for da smeller det.
Fire Clásico-oppgjør på veldig kort tid
fikk stemningen opp til kokepunktet.
Det var tøft, for mange av oss spilte sammen for Spania,
og spenningene ble synlige på banen.
Jeg syntes det var vanskelig.
Vi mistet hodet litt, alle sammen.
Kampene burde ha vært mye mer severdige,
mye finere å se på, og uten all aggresjonen,
men når du står i det, bli du revet med,
og spenningen førte til konstant slåssing på banen.
COPA DEL REY-FINALE REAL MADRID MOT BARÇA
Jeg husker de vant etter ekstraomganger,
og Cristiano scoret.
Vi var mye bedre enn dem, men de vant,
og det ga oss en støkk.
Akkurat da fikk de oss til å tvile på oss selv.
Det var vanskelig for oss.
GUARDIOLAS FØRSTE FINALETAP SOM TRENER,
OG HANS FØRSTE TAP FOR REAL MADRID
Vi mente vi var best og skapte mer,
men en marginal offside-avgjørelse gjorde
at tapte vi cupfinalen.
Når du taper,
blir du ikke bare sint, du begynner å tvile.
Det vi så på banen,
var en kamp som kunne ha vippet begge veier.
Målet ble korrekt annullert,
men, som Guardiola sa, veldig marginalt.
Da kunne Mourinho si
at Guardiola klagde på korrekte avgjørelser.
Men han sa bare at den var marginal
og kunne ha gått i deres favør.
SEKS DAGER ETTER CUPFINALEN
OG ÉN DAG FØR SEMIFINALEN I MESTERLIGAEN
Etter det Pep sa nylig,
har vi gått inn i en ny æra.
Det er nå en ny gruppe managere med bare ett medlem, ham,
som kritiserer en dommer for korrekte beslutninger.
Det er noe ingen har sett eller hørt om før.
Mourinho var så provokativ
at selv folk i Barça ville ha en reaksjon fra Guardiola,
fordi Mourinho alltid prøvde å yppe med Guardiola
og Barça generelt.
I lunsjen den dagen hørte vi
hva Real Madrid-manageren hadde sagt,
og jeg merket at noe endret seg i Pep.
SANTIAGO BERNABÉU, 26. APRIL 2011, TRENING FØR KAMP
Jeg ante at Pep ville gjøre noe uvanlig.
Det var det flere som gjorde, for etter treningen
kom sportsdirektøren inn i garderoben,
noe som aldri skjer.
Jeg husker Zubizarreta sa: "Vær rolig, Pep".
Pep sa han skulle være rolig og ikke reagere.
Men Pep løy.
Jeg var på pressekonferansen. Vi satt i presserommet,
og jeg tror alle der tenkte:
"Sa han virkelig det?"
"Jøss!"
SEKS TIMER ETTER MOURINHOS PRESSEKONFERANSE
Ja? Ja.
Pep Guardiola, god kveld.
Mourinho brukte fornavnet mitt, så jeg gjør det samme.
Han sa Pep, så jeg sier José.
Jeg vet ikke hvilket kamera som tilhører José,
sikkert alle sammen.
I morgen møtes lagene våre på banen,
men utenfor banen har han vunnet.
Han har vunnet hele året, og det vil han nok alltid gjøre.
Gi ham Mesterliga-troféet for seierne.
I dette rommet er han sjefen.
Han kan alt, og jeg vil ikke prøve å konkurrere med ham.
Jeg vil minne ham på at vi jobbet sammen i fire år.
Vi var på laghotellet og så pressekonferansen.
Han ga oss enda en grunn til å gå ut der og gi 100 prosent.
Da han kom tilbake, begynte alle å klappe.
Han sa bare: "Det holder. Nå må vi fokusere på kampen."
Det overrasket oss,
for noe slikt hadde aldri skjedd før.
En grense var overtrådt.
Det var akkurat den vitamininnsprøytingen vi trengte.
Clásico-oppgjør er alltid intense, men dette var enda verre.
Jeg begynte å føle tvil og frykt.
Jeg hadde visst i over en måned at jeg måtte operere,
men det var hemmelig.
Det er umulig å ha hemmeligheter i garderoben.
Alt blir alltid lekket.
Så jeg sa det bare til noen få på laget.
Når du er selvsikker inn mot en kamp,
er alt lett,
men jeg hadde en stemme i hodet som ba meg være forsiktig,
at kneet kunne svikte når som helst.
Jeg hadde løs brusk i kneet.
Jeg kunne lett ha kollapset
i en duell med en motspiller.
Jeg var veldig nervøs.
SEMIFINALE I MESTERLIGAEN FØRSTE KAMP, REAL MOT BARÇA
Dette var øyeblikket vi enten skulle gå inn i historien
eller bli husket som et godt lag, men ikke et av de store.
Det var det som sto på spill mot Real Madrid.
Selv om du vet at ditt lag er bedre,
er det alltid en tvil, og jeg husker Pep sa:
"Vi er mye bedre."
"Jeg skal ta dere til finalen".
Og sånn gikk det.
TO MÅL AV MESSI GIR BARÇA EN VIKTIG BORTESEIER I FØRSTE KAMP
De var veldig godt organiserte,
så det var ikke lett å skape målsjanser.
Men så fikk Leo ballen på midtbanen
og gikk på et slalåmraid.
Det er en naturlig begavelse. Det er derfor han er verdens beste.
Bare Messi kan gjøre det.
Det målet er utrolig.
Busquets gir ham ballen, han passerer tre-fire mann
og scorer med høyrefoten.
Det er et av fotballhistoriens beste mål.
Den målgivende pasningen min gjorde det enkelt for ham.
Nei da. Sannheten er...
Alle vet at jo mer Leo har ballen,
jo bedre er det for oss andre.
Du har et ekstremt defensivt Real,
med Pepe sentralt på midten.
Det er svært aggressive og spiller for 0-0.
Mourinho har alltid ment
at inntil Pepe ble utvist, lyktes de med det.
Vi får aldri vite om Messi hadde scoret de målene
uten den utvisningen.
Utvisningen gjorde ingen forskjell da.
Messi var ustoppelig.
Et slikt naturtalent er de færreste forunt.
Kanskje det dukker opp en ny i løpet av 20-30 år,
men akkurat nå er det Messi.
Jeg var der ett år senere, da Pierluigi Collina,
i samtale med Spanias tropp,
brukte Pepe-hendelsen
til å vise hvordan reglene ville tolkes under EM 2012.
Med en gang det kom på skjermen,
ble Spania-troppen splittet.
Madrid-spillere og Barça-spillere skrek til hverandre
om hvorvidt det var rødt kort eller ikke.
Jeg sa til Collina: "Vis noe annet! Det er et dårlig eksempel!"
Noen mente enda at det ikke var rødt kort.
At Pepe ikke var borti ham.
Utrolig!
Det var rødt kort.
De kan si hva de vil.
Tilhengerne vil se laget spille godt.
De vil ikke ha et lag som bare lager frispark
og forsvarer seg med alle mann bak ballen.
Men fotballen vinner alltid til slutt.
Etter den andre kampen, på Camp Nou,
ble vi igjen på banen og feiret i et kvarter.
Vi hadde enda finalen igjen.
Men med all respekt for Manchester United,
så var den største testen det året å slå Real i semifinalen.
SEMIFINALE I MESTERLIGAEN ANDRE KAMP
BARÇA 1-1 REAL 3-1 SAMMENLAGT
De slår Real Madrid i semifinalen.
De knuser Manchester United i Mesterliga-finalen.
Alle superlativene som fosset inn
fra alle de største fotballnavnene i verden
gjør dette objektivt sett
til tidenes høydepunkt i europeisk klubbfotball.
Men det faktum at Éric Abidal spiller og vinner,
etter nettopp å ha overvunnet kreft,
gjør dette til noe mer enn idrett, til et personlig drama.
Den dagen handlet ikke om trofeet.
Det var Abidal vi skulle ha løftet.
Det var den virkelige triumfen.
Han var en stor personlighet i garderoben,
og alle elsket ham.
Jeg husker, to-tre dager etter at vi hørte at han hadde kreft,
at Abi kom for å treffe oss.
Det var han som oppmuntret oss.
En av lagkameratene mine døde da jeg var i Sevilla,
og jeg tenkte: "Jeg kan ikke la dette skje igjen."
"Ikke en til."
Da kunne jeg ikke hjelpe, men her kunne jeg det.
Og hvis det fantes en mulighet for å redde livet hans,
var karrieren min uviktig.
Dani kom til meg og sa: "Abi, vi har samme blodtype."
"Jeg vil gi deg en del av leveren min."
Alle så Dani i et nytt lys etter det.
Det var en privat sak, som bare ble kjent
fordi Abi sa det.
Jeg hadde aldri tilgitt meg selv om han døde
uten at jeg prøvde å hjelpe.
Jeg kunne ikke la det skje.
De fant en annen løsning, men jeg angrer ikke på at jeg tilbød det.
Noen dager etter operasjonen
var han tilbake i garderoben og på treningsrommet.
Han ville komme tilbake til gruppa så fort som mulig.
Vi var aldri i tvil om at han ville bli helt frisk.
Trodde du at du kunne spille på Wembley?
Nei. Jeg trodde ikke engang at jeg hadde en tidels sjanse.
Vi måtte stille det sterkeste laget vi kunne,
og det laget inkluderte Puyol.
Jeg ville spille,
men jeg var i dårligere form enn Abidal.
Det viktigste var å vinne.
Sjefen gjorde noe helt nytt.
Han annonserte laget i garderoben på Wembley,
bare en time før kampstart.
Jeg ble helt satt ut.
Jeg tenkte: "Hva pokker foregår?"
Jeg var ikke kampklar.
Men jeg hadde en ild inni meg som ga meg ekstra krefter.
Når du er på banen, tenker du bare: "Kom an!"
Abidal-situasjonen ga oss en ekstra dytt emosjonelt sett.
Han fant styrke han ikke visste han hadde,
til å spille med samme ro som vanlig.
Han var et eksempel for alle.
Han viste enorm besluttsomhet
for å overvinne kreften.
Jeg bestemte meg for at hvis vi vant,
så skulle Abidal være den første til å løfte trofeet.
Det var et stort øyeblikk.
Jeg har fått løfte det to ganger.
Det er vanskelig å beskrive det.
Det var Puyols beslutning.
Han hadde opplevd skuffelsen over å ikke starte kampen,
og følte seg kanskje ikke så viktig for laget,
men til tross for det ville han at Abidal skulle løfte trofeet.
Han sa: "Det må være Abidal".
Jeg sa: "Du har pokker meg rett. Abi må løfte det".
Det øyeblikket var...
det absolutte høydepunktet.
Det var spesielt å se Abidal løfte trofeet.
Jeg sto med Víctor Valdés, nær Abidal.
Å se Abidal løfte trofeet etter sykdommen hans
gir meg gåsehud ennå.
Jeg tror det øyeblikket...
viste styrken i gruppa vår.
Vi var mer enn bare lagkompiser.
De sa at Barça er mer enn en klubb.
Akkurat da var det mer enn en klubb.
3: BARCELONA-MÅTEN
Denne klubbens historie
kan man ikke forstå uten å kjenne til Johan Cruijff.
Først som spiller, en av tidenes beste spillere.
Jeg så ham aldri spille,
men min far har fortalt utrolige ting om ham.
Han sa: "Messi, og så Cruijff".
Da vi var 10-11 år, gikk Cruijff til Barça,
og vi etterlignet frisyren, måten han løp på, spilte på.
He startet en revolusjon i 73-74.
4. MAI 1988
CRUIJFF BLIR BARÇA-MANAGER
Han dro fordel av sitt rykte som spiller.
Han har en filosofi som går imot mange andres.
Han vil mislykkes med egne ideer
heller enn å lykkes med andres.
Spillere liker den typen karisma.
Jeg spilte med ham her i fem år, og da vi tok over laget,
ville vi spille en annen type fotball.
Det forårsaket sjokkbølger i hele fotballverden.
Alle spilte 4-4-2-formasjon.
Vi spilte med tre forsvarere, fire på midtbanen og tre i angrep.
Folk sa: "De har bare tre i forsvar!"
Det var en 3-4-3.
De sa: "Galskap! Det blir mange baklengs!"
Men Johan ville heller vinne 6-5 enn 1-0.
Jeg var heldig, for da jeg var 6-8 år gammel,
så jeg den første Mesterligaen.
Vi var gode
og spilte veldig bra, men vant aldri noe viktig.
Men han endret mentaliteten,
og vi begynte å vinne viktige titler.
I 1992 LEDER JOHAN CRUIJFF BARÇA TIL EUROPACUP-SEIER
FOR FØRSTE GANG I KLUBBENS HISTORIE
Cruijff er den viktigste personen i FC Barcelonas historie.
Spillestilen vår er det viktigste.
Så kommer spillerne.
Men det som virkelig gjør klubben annerledes,
er at Barça spiller en unik type fotball.
Det startet for lenge siden, under Cruijffs tid.
Siden har vi alltid spilt på samme måte,
med mye ballbesittelse,
mange trekantpasninger,
og press når vi mister ballen.
Laget ligger samlet, så vi kan vinne tilbake ballen og holde på den.
Jeg har etter hvert innsett
at Cruijff gjorde at jeg som 21-åring
var vant til å trekke framover i banen,
utenfor straffeområdet.
Man innser at alle sammen, jeg, Xavi, Iniesta...
Vi har vokst opp under Johans filosofi.
Det er en stor ære og stolthet
å se at det fremdeles er sånn,
og at min far nevnes som arkitekten.
Det er en prosess som begynte på 70-tallet med Laureano Ruiz.
METODEDIREKTØR I BARÇA
Jeg opplevde ham som spiller.
Jeg var trener her
da Cruijff ble manager.
Han endret mentaliteten.
Han gjorde oss til vinnere, han lærte oss å være selvsikre,
å ville ha ballen, være kreative og ha det moro.
Den tredje store endringen var Pep,
som tok det til et nytt nivå.
Cruijff var nøkkelen, han innførte ideene sine.
TIDLIGERE UNGDOMSTRENER I BARÇA
Han dro fordel av at spillerne forsto stilen hans,
fordi de hadde jobbet med meg.
Jeg fant opp El Rondo.
En ideell Rondo er fire mot to.
Det må være konstant bevegelse for å finne rom.
Spilleren med ballen
må kunne sentre til høyre,
til venstre og gjennom midten,
som jeg kaller å sentre ned gata.
I kamp betyr det
en sidelengs pasning på fot eller en gjennombruddspasning.
Det er en veldig viktig taktisk øvelse.
Barcelona trener alltid på små flater.
På trening, hvis ballen ikke er ved foten din, er den borte.
Så når du slipper dem løs på banen,
spiller de på små flater.
Hvis du hele tiden sentrer videre, får ikke forsvareren tak i ballen.
Han er alltid for seint ute.
Det er slik man tar kontrollen.
Ballen spilles mot deg fra alle retninger.
Lyset viser deg hvor du skal sende den videre.
Så hvis lyset tennes der, må jeg komme i riktig posisjon.
Dempe med venstre, sentre med høyre. Så fort som mulig.
Det er min rolle.
Du blir markert og presset.
Du må se opp og finne løsningen.
Jeg lærte det fra jeg var 11-12,
fordi jeg hadde fantastiske trenere som Joan Vilà og Albert Benaiges.
Sønnen min spiller for ungdomslaget,
og som forelder får man også et inntrykk
av hva klubben gjør.
Det er ikke bare spillestil, eller hvor gode de kan bli.
Det handler om hvordan du er en Barça-spiller,
hvordan du lever som en og respekterer hva det betyr.
Å ha godt oppdratte, høflige unger med gode verdier...
TIDLIGERE DIREKTØR I BARÇA-AKADEMIET
gjør alt mye lettere.
Bare se på troppen vi har nå.
Fantastiske mennesker.
Vi var heldige og fikk en generasjon spillere fra La Masia,
som Xavi, Iniesta, Piqué, Puyol, Valdés, Pedro, Leo, Busquets.
De hadde suksess med førstelaget.
Nevn et lag, bortsett fra kanskje Ajax, som har dominert fotballen
med så mange ungdommer fra klubbens eget akademi.
Det er en grunn til at Barcelonas ungdommer
er de som best tilpasser seg førstelaget.
Det er ikke tilfeldig.
De jobber ikke med spesielle maskiner
som ingen andre har.
Det er måten de er oppdratt på,
fotballverdiene deres.
Hva er essensen i fotballen vår?
Resultatet eller spillestilen?
Spillestilen.
Hvis du gjør det bra, kommer resultatene.
Vi kom for å spille fotball.
Folk innså at vi var annerledes, at vi hadde talent.
Vi fikk sjansen til å utvikle oss fra juniornivå
og opp til førstelaget.
Det er en annen måte å forstå fotball på,
som gir deg en bedre sjanse til å lykkes.
Da jeg kom til Barcelona,
ble jeg spurt
hvilken spiller som overrasket meg mest.
Andrés Iniesta, sa jeg.
Det overrasket dem,
for alle ville jeg skulle si Messi eller Ronaldinho.
Men spilleren som får vanskelige ting til å se lette ut, er Andrés.
Jeg ville hatt Andrés og Xavi...
på laget mitt helt til den dagen de legger opp.
Barças fotball er annerledes fra alle andre lag i verden.
I Barça må du spille på en helt spesiell måte.
Du kan ikke bare sparke ballen vekk.
Forsvarere må kunne spille ball, drible og sende de riktige pasningene.
Det er ikke lett.
I England eller i Real klarerer du ballen.
Det er ikke noe problem der.
Men i Barça er det ikke nok. Du må gjøre mer.
Det er en unik filosofi.
Derfor er det så vanskelig for nye spillere
å tilpasse seg vår spillestil.
Det ser kanskje lett ut, men vi har trent på det i mange år.
De fleste av oss har spilt slik siden vi var barn.
Det er ikke lett å spille for Barça.
Mange spillere er her lenge.
De går fra aldersbestemt og inn på førstelaget
som om de har vært der i mange år.
Det var ikke lett å komme hit.
Visse elementer i spillet
har du aldri lært.
Du ser spillere...
Jeg kunne navngitt noen, men jeg får ikke lov.
Men spillere i verdensklasse, store spillere,
som var helt borte vekk.
Det ble bare latterlig.
Jeg måtte tilpasse meg spillestilen.
Å holde linjen sånn at du kan spille fri Andrés,
ta løpet bak,
og vite at åtte eller ni av ti ganger,
får du ikke ballen.
Men tar du ikke løpet, får ikke Andrés ballen.
Mitt første trekk når Abidal hadde kontroll på ballen,
var å alltid be om ballen i bakrom.
Hver gang. Det er et lureløp.
Andrés får ballen, Eto'o går på løp foran Andrés,
så Andrés kan spille på ham.
Han kan spille på meg, for jeg slipper meg ned.
Eller så kan Andrés drible seg forbi deg.
En slipper seg ned, en går på løp
og en løper mot deg med ballen.
Så når du innser hva som skjer,
er du allerede i trøbbel.
Noen har klart å tilpasse seg, som Thierry Henry og Abidal.
Begge strevde i starten.
Andre veldig dyktige spillere klarte det ikke.
Jeg misbrukte sjansen.
Jeg formelig brant etter å spille.
Noen ganger var det...
Jeg ville bare vise hva jeg kunne.
Noen ganger ble det et problem.
Barça er et vanskelig lag å spille for.
Gjør du noen feil tidlig, får du fansen på nakken,
og presset bygger seg opp.
Men Tsjyhrynskyjs ferdigheter var perfekte for Barcelona.
Det er vanskelig å få fansen til å endre mening, spesielt i Barcelona.
Jeg tror det var Xavi som sa: "Dette er et veldig spesielt sted."
"Jeg har spilt her i mange år, men tro meg,
spiller jeg et par svake kamper,
kan tilhengerne ødelegge meg".
Jeg forsto det som en vits, men så fikk jeg følelsen av...
At det ikke var det.
Selv jeg som er lokal, har opplevd ting som er
over streken.
I 2003 var jeg "kreften i Barça".
I 2014 var jeg "gammel og ubrukelig".
Det går opp og ned.
Barça er verdens vanskeligste klubb.
Utvilsomt.
For en ny spiller må det være dobbelt så vanskelig.
Jeg følte jeg måtte lære
fotballspråket.
Å skape rom, å spille forsvar,
og alt det som spillerne allerede hadde inne.
Vi spilte mot Osasuna.
Osasuna forsvarte seg dårlig i dette området.
Den spilleren spilte ikke bra.
Tsjyhrynskyj spilte, for han var god med venstre.
Han var god med begge føtter,
men enorm med venstre.
Vi skulle hele tida spille til midtforsvaret,
som skulle sende ballen til Xavi.
Xavi holdt seg bare i den sonen.
Så det var utveien.
Men den dagen
spilte Tsjyhrynskyj to ganger en lang ball til Zlatan.
Presist.
Zlatan kom nesten alene med keeper.
Pep tok ham av i pausen...
fordi han ikke fulgte planen.
Han hadde studert det laget, og vi skulle spille på den måten.
Filosofien til Guardiola, og min far, er å bygge opp bakfra,
å ha ballen.
Tempo på ball er viktigere enn tempo i beina.
Å alltid spille attraktivt for å holde fansen fornøyd.
Det er så mange likheter.
Spiller du for Barcelona, spesielt under Guardiola,
så lærer du virkelig å spille på Barcelona-måten.
Det er ikke bare spissene eller bare midtbanespillerne.
Hele laget må være med for å skape sjanser.
Det vi vil gjøre, er å få ballen til spissene
med en god pasning, og sende dem alene gjennom.
Men hvis du sender av gårde en langpasning
som er vanskelig å ta imot,
får ikke spissen gjort jobben sin.
Det handler om å starte bakfra og nå frem til spissene.
Pep tok sjanser over hele banen.
Han gjorde to store innovasjoner som treneren vår.
En var press etter balltap.
Den andre var å spille seg ut bakfra.
Min første samtale med Guardiola som trener
var på kontoret hans på Camp Nou.
Han hadde en taktikktavle med to små magneter
på hver side av målet, like utenfor 16-meteren.
Han sa: "Vet du hvem disse to er?"
Jeg sa: "Nei".
Han sa: "Det er midtstopperne dine".
Jeg ante ikke hva han snakket om.
Han sa: "Når du har ballen, vil jeg at de skal være her".
Jeg trodde han var blitt sprø.
Så sa han: "Du sentrer til dem, så bygger vi opp derfra".
Jeg trodde fortsatt han var blitt gal,
men siden jeg er litt gal selv, var vi på bølgelengde.
Jeg sa at forsvarerne måtte være modige,
og de måtte ville ha ballen.
Og Pep sa: "Ikke tenk på det. Det er min jobb."
"Jeg skal ordne det."
Sånn begynte det.
Både Pep og Tito tok filosofien et steg videre.
De ba oss om ikke å være redde,
for om vi gjorde feil,
skulle de ta ansvaret.
Vi skulle spille oss ut bakfra,
for det var slik Barça skulle spille fotball.
Han viste oss hvordan han ville vi skulle bygge opp bakfra.
På den måten ville vi score.
Så hvorfor stoppe hvis vi gjorde en feil?
Vi visste at det var risikabelt.
Men han sa: "Ikke vær redd hvis du gjør en feil."
"Bare fortsett på samme måten".
TRE MINUTTER SENERE
10. DESEMBER 2011, SANTIAGO BERNABÉU
BARÇA SLIPPER INN I FØRSTE MINUTT, MEN VINNER 3-1
Vi mener det handler om mye mer enn bare å vinne.
Budskapet er ikke "vinn, vinn, vinn".
Seier er konsekvensen.
Filosofien er det viktige.
Du vet det er noe der når folk bare vil se deg spille.
Ikke vinne.
Når du snakker om Barcelona, snakker du om spillestilen,
spillets skjønnhet.
Du sier kanskje: "Du må se det andre målet."
"Ja, de vant, forresten".
4: SKAPELSEN AV MESSI
Det hang et skilt på døra til en av trenerne, der det sto:
"Skal du tilby oss en ungdomsspiller som er lavere enn 1,80 m,
kan du bare gå hjem".
Det var Cruijff som endret det da han ble manager.
Ha mente talent var det viktige, og at høyde var irrelevant.
Da ble spillerne vurdert kun på kvalitet.
Er han god eller ikke? Uavhengig av høyde.
Se på Jordi Alba, Xavi, Messi og Iniesta.
Oppå hverandre er de så vidt gjennomsnittlig høye.
Små spillere har enorme fordeler over store spillere.
De kan starte, stoppe og vende raskere.
Alle de beste spillerne er små.
Messi har gitt mange mennesker,
mange unge fotballspirer, et helt nytt håp.
Det handler ikke om høyde.
Det er mye mer enn det.
Det er intelligens.
Er hjernen raskere enn ballen,
vil du dominere.
En venn av meg jobbet i ungdomsakademiet
da Messi var 14 eller 15.
Jeg spurte alltid om juniorene, hvem som så spesielle ut,
hvem som kunne klare å komme på laget.
Han sa: "Det er en gutt fra Argentina."
"Jeg har aldri sett et slikt talent før".
Da Messi begynte å trene med oss da han var 16,
så alle at han var spesiell.
1. MAI 2005 BARÇA 2-0 ALBACETE
MESSI SCORER SITT FØRSTE MÅL, 17 ÅR GAMMEL
Jeg hadde et stort speidernettverk i Sør-Amerika.
FOTBALLAGENT
En av speiderne fortalte meg om en gutt i Rosario.
Han var bare 12 år gammel, men han var unik.
Nå investerer klubbene i barn, men det skjedde ikke da.
Det var ikke lett, men Charly Rexach hjalp til, og vi fikk ham over.
Ingen ville ta sjansen på meg.
Det var en stor risiko å signere en så ung gutt fra utlandet
og hente ham til Barcelona.
Det var Charly Rexach som ordnet det.
Han kom for å se meg spille og sa at Barça ville ha meg.
Det skjedde fordi han og trenerne ville ha meg,
selv om noen ikke ville det.
Men det var først og fremst Charly som fikk meg til Barça.
Det er en ære å ha fått Messi til klubben.
Min lille rolle i Messis overgang
var å fortsette å mase til vi hadde signert ham.
Hvis du gikk til styret på den tida
og sa at vi måtte signere en tolvåring,
ville reaksjonen være:
"La oss se på det om åtte år".
Men jeg sa: "Nei. Vi må ha ham."
"Han er veldig god, og en dag blir han fantastisk".
Det var min suksess. Jeg insisterte.
Selv da var det åpenbart at Messi var noe helt for seg selv.
Jeg sa til Rexach at jeg trengte noe skriftlig.
Foreldrene hadde vært her en måned,
og jeg forsikret dem om at ingenting var underskrevet.
Vi var på Pompeia Tennis Club,
og det lå servietter på bordene, så Rexach tok en og skrev:
"Jeg, Carles Rexach, presidentens rådgiver,
bekrefter at Leo Messi er god nok for FC Barcelona".
Både han og jeg signerte.
Den oppbevares i banken,
fordi den er skjør og må passes på.
Ved å signere på servietten ville jeg vise Messis familie
at jeg forpliktet meg til å få ham til Barcelona.
Barcelona og Messi... Det var skjebnen.
Det måtte bli slik.
Han kom til den perfekt klubb for ham.
Det var vanskelig først.
Jeg var veldig ung, og alt var nytt.
Jeg hadde reist fra familie, venner, landet mitt.
Det var vanskelig først, men jeg klarte å tilpasse meg.
Vi visste
at han var et fenomen.
Gamper-turneringen var beviset.
Det var første gang
av veldig mange
da 99 000 heldige tilskuere på Camp Nou bare hyllet
noe mer spennende og oppløftende
enn de noen gang hadde sett.
Jeg var der, og det ga gåsehud.
Det var en spesiell dag,
og jeg elsket hvert øyeblikk.
Det var i Gamper-turneringen,
og jeg var i startelleveren.
Det var et stort øyeblikk for meg, for etter den kampen
forandret alt seg.
Det var da alt begynte.
Jeg husker jeg sa til Patrick Vieira før kampen
at han måtte være forsiktig, for nå skulle han møte en ung gutt
som kom til å forandre historien.
En dag virket det som alle som kom før Messi, selv jeg,
drev med en annen idrett.
Det var ufattelig hva han gjorde
mot selveste Vieira, en nøkkelspiller hos Juve.
Han gled forbi store, fysiske spillere.
Messi gjorde som han ville.
Capello spurte om han kunne få låne ham.
Capello er ikke dum!
Jeg visste først ingenting om Messi.
Bare at han skulle spille.
Jeg så at han bare var en gutt,
men da kampen startet, gjorde han de utroligste ting.
Rijkaard var Barcelona-trener da.
Det var Gamper-turneringen, en vennskapskamp.
Dommeren var grei, og vi hadde litt spillerom,
så jeg gikk bort til Rijkaard
og spurte om jeg kunne få låne Messi.
Det var ikke lov med så mange utlendinger den gangen.
Jeg sa: "Du har allerede tre utlendinger."
"Du har ikke plass til ham".
Men Rijkaard sa at de allerede lette etter en løsning,
og at Messi ville spille jevnlig for førstelaget veldig snart.
Det er bare...
Ubeskrivelig.
Alle visste at han kom til å bli verdens beste.
Det var ingen tvil.
10. MARS 2007 BARÇA 3-3 REAL MADRID
MESSI SCORER SITT FØRSTE HATTRICK
Jeg visste at han kunne score mål.
Heldigvis brukte Guardiola ham som falsk nier.
Det betød at han, som de andre spissene,
hadde mer frihet i angrep.
Den taktiske endringen var en stor fordel for ham.
Det er veldig vanskelig å velge Leos beste mål.
Det han scoret mot Getafe dukker fort opp.
Når du ser hva han produserer,
er det umulig å velge ett mål.
Det var glimt av Maradona mot England.
Jeg visste allerede der og da,
at jeg hadde sett noe utrolig.
Det er et av hans beste mål,
men ser du en video av målene hans,
har han sikkert scoret 50 lignende mål, og det gjør ham eksepsjonell.
En av mine favoritter er målet hans mot Arsenal.
Det var som å se noen spille PlayStation.
Han vipper den over Almunia i siste sekund og scorer.
Jeg elsker det målet.
Alle andre hadde banket den i nettet,
men han hadde roen til å vippe den over og så avslutte.
Det beste målet jeg har sett var hjemme mot Málaga.
Det trosset all logikk.
Diagonal ball, han tar den ned på brystet
og løper i full fart.
Førstemann går inn foran, den neste er rett bak.
Tar han ett steg til, får de klarert ballen.
Stopper du ballen med venstre her,
hvordan kan du så, med samme fot, berøre ballen i lufta,
så de ikke får klarert?
Så falt han nesten,
men han banket den opp i krysset.
Det er ikke normalt.
Messi vil alltid vinne på trening.
Han blir irritert hvis han ikke får ballen,
og sint hvis han blir felt.
Det sier mye om en mester som ham.
På trening, hvis sjefen ikke dømte for en felling,
pleide han å si: "Ikke frispark? Nei vel."
Så gikk han og hentet ballen, løp forbi alle og scoret.
Hvis du har ballen,
kommer han og tar ballen, og scorer,
helt til han roer seg ned igjen.
Plutselig står det 3-1.
Han er en spiller som skiller seg ut.
Han har talent og mye penger,
men når du møter ham, er han overhodet ingen stjerne.
Jeg har kjent ham i ti-tolv år, og han er ingen utadvendt person.
TIDLIGERE MATERIALFORVALTER I BARÇA
Han er bare en vanlig, ydmyk fyr.
Han er veldig stille,
men når han lar føttene snakke, er han unik.
Han er en vinner.
Han ønsker alltid å være best på banen,
og det er derfor han har blitt tidenes beste spiller.
Jeg var så heldig å få spille mot Pelé og Cruijff.
Jeg har sett Maradona.
Alle satte de sitt merke på denne sporten.
Men nå er det ingen som Messi.
Han gjør ting andre ikke engang tenker på.
Han gjør det umulige.
Han beveger seg i et annet tempo enn andre.
Ballen er som limt til foten. Han viser den til deg,
og akkurat når du tror du kan ta den, er det for seint.
Det er vanskelig å snakke om Leo, å sette ord på ham.
Han er utenomjordisk.
I hver kamp ventet jeg på hva han skulle gjøre,
for han er spilleren som vinner kampene.
Når han får ballen, skjer det noe.
Han kan både starte angrepet og avslutte det.
Vanlige spillere kan en av delene.
Men han er annerledes.
Han er bedre enn deg med begge bein, på hodet,
i forsvar og i angrep.
Han er raskere,
bedre til å drible og sentre.
Keeper?
Det har vi ikke prøvd ennå... Men pass på hvis han prøver det!
5: DEN LOKALE HELTEN
Innvirkningen Cruijff hadde som spiller,
og så som trener for Barça, var enorm.
Men Joan Laportas trofasthet til ham
betød at han sto til valg,
og da han ble president,
førte han klubben inn i tidenes gullalder
ved å gi Cruijff styringen av både fotballfilosofi
og ansettelse av de rette personene.
Som en stor spiller, en briljant trener
og tidenes professor,
har Cruijff blitt den viktigste
noensinne i profesjonell fotball.
Cruijffs bidrag var avgjørende.
TIDLIGERE VISEPRESIDENT I BARÇA
Det var ingen vanlig kontorjobb,
men vi visste at han hadde ideer og støtte.
Han ga oss råd om alle fotballmessige avgjørelser.
Johan skapte og utviklet en egen type fotball.
Rijkaard bidro med sin personlighet, sine ideer og sin erfaring.
23. JUNI 2003 RIJKAARD BLIR BARÇA-MANAGER
Folk husker Peps tid her fordi det var en suksessrik æra,
men jeg glemmer aldri Franks periode i klubben,
som også var veldig suksessrik.
Under Madrids Galáctico-æra vant de alt,
og de virket uslåelige.
Men med Rijkaard stoppet vi dem,
og det er et veldig stolt øyeblikk for meg personlig.
SANTIAGO BERNABÉU, 19. NOV 2005, REAL MADRID 0-3 BARÇA
Barça var allerede en stor klubb,
men de hadde bare ett Mesterliga-trofé.
STADE DE FRANCE, 17. MAI 2006
MESTERLIGA-FINALE BARÇA V ARSENAL
Jeg syns ikke vi fortjente å tape.
BARÇA KOM TILBAKE FRA 0-1 OG VANT SIN ANDRE EUROPACUP
Etter mine barns fødsler, er det mitt livs største kveld.
Jeg trodde det var min siste kamp for Barça,
for jeg hadde hatt et vanskelig år.
Det var takket være Frank at jeg spilte den dagen.
Han var som en far for meg.
Og til slutt løftet vi Europacup-trofeet sammen.
Etter seieren i Paris,
et vendepunkt for klubben, var den neste sesongen ikke så bra.
De toneangivende spillerne ledet ikke gruppa ordentlig.
Kanskje fikk vi for mye suksess for fort.
Sakte, men sikkert gikk det i gal retning.
I min andre sesong var Rijkaard her fremdeles.
Det er en av de verste sesongene i Barcelonas nyere historie.
Vi kom på tredje plass.
Det gikk feil vei med oss etter at vi vant i Paris
og vant ligaen.
Vi sluttet å konkurrere. Vi var ikke sultne nok lenger.
Man merket den sesongen at en æra var over.
Folk ville ha endring,
og jeg var en av dem folk ville ha ut.
Det var veldig tøft.
Jeg har blitt utvist to ganger: En var en dommerfeil,
en var på Bernabéu.
7. MAI 2008 REAL MADRID 4-1 BARÇA
RIJKAARDS SISTE CLÁSICO
Jeg var sint og oppgitt.
Vi var rundingsbøyer.
Det ble 4-1, men vi kunne fort ha tapt 7-1.
Det er en av de verste kveldene i min karriere.
Det samme gjelder Puyol og de andre.
Det var ikke godt nok for standarden som gjelder her.
Ikke godt nok for klubben.
Og ikke godt nok hvis du ser på spillerne vi hadde.
Noe måtte gjøres.
I 2008 VAR DET TO LEDENDE KANDIDATER
TIL Å ERSTATTE RIJKAARD
PEP GUARDIOLA OG JOSÉ MOURINHO
Mourinho fremstår som skurken i denne historien,
men i 2008 var han en helt legitim kandidat
til å ta over etter Frank Rijkaard.
Han er en vinner,
og det føltes tryggere, fordi han hadde et stort navn.
Han hadde nylig trent Chelsea, og han var ledig på markedet.
Det var en lang prosess. Mange styremedlemmer
ville ha Mourinho.
De mente vi trengte en manager som kunne gi resultater raskt.
Fordi fire-fem styremedlemmer ville ha Mourinho,
arrangerte visepresidenten et møte med ham, og det var det.
Da brukte han 4-3-3.
Han hadde en PowerPoint
med spillernes posisjoner og typiske bevegelsesmønstre.
Han hadde helt sikkert fått suksess.
MOURINHO JOBBET I BARÇA I FIRE ÅR
MELLOM 1996 OG 2000.
Mourinho hjalp oss mye da vi var unge.
Van Gaal lot ham ofte lede treningene til B-laget.
Jeg spilte på U19, og han trente oss ukentlig.
Det var samme spillestil, Barça-filosofien.
El rondo, ballbesittelse, posisjonsspill.
Vi jobbet med det med Mourinho.
Man kan forstå at Mourinho følte
at han burde få gjøre Barça til verdens beste lag.
Men innen 2008 hadde Mourinho endret seg.
Det handlet mer om kraft, høyde og fysikk enn teknikk.
Da han dro til Chelsea,
endret Mourinhos filosofi seg.
Det er en helt annen stil enn den Barça står for.
Vi ville være trofaste mot Cruijffs filosofi.
Presidenten og Johan var gode venner,
og Laporta stolte fullt og helt på Johan.
Johan sa at den rette mannen trente juniorlaget.
Det var bare å forfremme ham.
Det er mange spillere... Det var mange
som besøkte faren min nå og da.
Han elsket det.
Jeg vet at Pep også elsket det, og jeg vet at de møttes ofte.
Så da min far fikk den sprø ideen
om at treneren for Barça B i tredje divisjon,
eller på tredje nivå, skulle lede A-laget,
så var det et stort sjansespill.
Jeg spurte om de trodde Pep var klar,
og Begiristain og Johan, som så ham jevnlig, sa ja.
Mourinhos agent ringte meg:
"Vil dere ansette Mourinho eller ikke?
Hvis dere er interesserte, må vi snakke."
Og jeg sa: "Nei, vi har valgt Pep Guardiola."
Jeg sa til Pep at jeg ville ha ham som manager
hvis sesongen ikke gikk bra.
Vi spiste lunsj, og Pep sa, litt på spøk:
"Ansetter dere meg, skal jeg vinne alt."
Det sa han faktisk.
5. JUNI 2008: GUARDIOLA BLIR ANSATT SOM BARÇA-MANAGER
Da jeg hørte at Guardiola var vår nye manager,
visste jeg at alt kom til å gå bra.
Vi hadde vært lagkompiser,
og jeg visste at han var en perfeksjonist.
Jeg visste det ville bli bra.
I ettertid er det spesielt, men EM 2008
gjorde at ansettelsen fikk lite pressedekning i Spania
før han ble presentert.
Da satt han der, slank, ung, med tykt hår på hodet,
den hjemvendte helten, og sa:
"Jeg skal forandre alt." Ronaldinho, ut! Deco, ut!
Eto'o, ut! Eller i beste fall tredjevalg.
Slik sa han: "Det er jeg som bestemmer".
Se for deg Samuel da han hørte det.
Det var som en eksplosjon.
Med tanke på hva slags spiller jeg var,
og hva jeg hadde gjort for klubben,
hadde det vært fint om Pep hadde fortalt meg det.
Det er alltid best å være ærlig.
Det var et sjokk å høre det sånn.
Taktisk er han best i verden. Det har jeg alltid ment.
Han forstår spillet best av alle,
men jeg er bedre,
for jeg er ærlig med folk.
Samuel tok treningen seriøst. Han trente som han spilte.
Alle managere elsker Eto'o,
men på trening var det alt eller ingenting med ham.
Han skapte ofte problemer.
Jeg husker Rijkaard sa at vi måtte kvitte oss med Samuel,
fordi han tok nakkegrep på en assistent
for å ha dømt offside på trening.
Men den lidenskapen er bra også.
Jeg husker en treningsleir i St Andrews.
Alle var nysgjerrige.
Deco og Ronaldinho var solgt,
men jeg ville beholde Eto'o,
og det sa jeg til ham.
Han var strålende i den forsesongen.
Han jobbet hardere og løp mer enn noen andre.
I treningskampene scoret han mer enn noen andre.
Så kapteinene snakket med Pep...
Jeg håper jeg kan si dette!
De sa til Pep at Eto'o ville være god å ha den sesongen.
Han de ville kvitte seg med, reddet dem.
Alle snakker om Messi nå,
men den som dro lasset i Barça den gangen,
var ikke Ronaldinho, men Eto'o.
Når det var vanskelig, var det meg de så til.
Laget kunne ha spilt uten manager.
Guardiola måtte få tilbake sulten på å vinne,
og det gjorde han med motivasjonstaler.
JULI 2008, ST ANDREWS TRENINGSLEIR PÅ FORSESONGEN
Etter første motivasjonstale i St Andrews...
TIDLIGERE FYSIOTERAPEUT I BARÇA
visste jeg at noe stort var på gang.
Jeg har aldri hørt noen formidle et budskap sånn før.
Akkurat da skjønte alle at dette kom til å bli noe bra.
Pep snakket mye med spillerne.
Hans mest kjente tale var da han sa:
"Dere kan brenne en straffe eller bomme på en pasning."
"Dere er mennesker."
"Men jeg tilgir aldri at dere ikke gir meg 100 prosent."
Det er veldig få som kommuniserer så godt som ham.
Han får spillerne til å tro på det de skal gjøre.
Han overbeviser deg om at det vil fungere.
Fra første stund
trodde alle på at det var en endring på gang,
og at vi kunne få til noe stort.
Peps taler var nøyaktig det jeg trengte.
Han var så lidenskapelig når han snakket.
Jeg elsker en utfordring.
Jeg liker virkelig å jobbe mot noe stort.
Så når de sa at alt kom til å forandre seg i Barça,
at en ny trener og nye spillere var på vei,
besluttet jeg at jeg ville dit.
Jeg snakket med Guardiola i forsesongen.
Jeg sa at jeg hadde tilbud fra andre lag.
Det tok ti sekunder.
Han sa han hadde tre-fire startoppstillinger i hodet,
og han kunne ikke tenke seg en uten meg.
Jeg ba broren min, agenten min og alle andre
om ikke å høre på noen tilbud.
Forsesongen var bra, med en friskhet i laget,
mye hardt arbeid og gode forberedelser,
men sesongen startet ikke så godt.
31. AUGUST 2008 NUMANCIA 1-0 BARÇA
GUARDIOLA TAPER I LA LIGA-DEBUTEN
Jeg så den kampen med min far, her hjemme.
De tapte for Numancia.
Da kom kritikken: "Han er ikke klar for dette."
Far sa: "Det var den beste kampen på årevis!"
Gi deg! Det var ikke den beste kampen.
De fleste, inkludert meg, så kampen og sa:
"Jøss! Dette ser ikke bra ut."
Min far konkluderte aldri etter 90 minutter.
Han var interessert i årene fremover.
24. SEPTEMBER 2008 BARÇA 3-2 REAL BETIS
FØRSTE HJEMMESEIER I LA LIGA
Det var stort for meg,
og trolig enda større for laget og klubben,
for vi trengte den seieren.
Hadde det blitt uavgjort,
hadde det blitt stilt enda flere spørsmål.
Da ting falt på plass, og vi fikk den første seieren,
var vi ustoppelige.
Guardiola lærte oss mye, men han forklarte også hvorfor vi gjorde ting.
De fleste skjønte hvorfor,
fordi vi hadde vært i Barça i årevis,
men de som kom utenfra, merket en stor endring
da Guardiola tok over.
Han var treneren som fullstendig endret perspektivet mitt.
Da jeg kom hit, viste han meg en helt ny måte
å se, spille og tenke fotball på.
Det minnet meg om taktikken til et basketballag,
når de har ballen og gir tegn til hverandre
om at de skal prøve en viss plan.
Det var litt sånn.
Det var fantastisk.
Jeg skulle aldri slå langt,
og jeg var involvert i taktikken fra første minutt.
Jeg måtte være fokusert,
og det gjorde at kampene gikk veldig fort.
Det var fint, for jeg var vant til en mer direkte spillestil,
og noen ganger tenkte jeg bare på hvor kjedelige kampene var.
Jeg trivdes godt, for Guardiola og jeg var enige.
Jeg tror på å sentre, ikke klarere, og Guardiola sier det samme.
Men min fotballfilosofi er ikke den samme som Abidal eller Henrys,
eller Hleb eller Yaya Toures.
De mente de spilte bra, og i andre klubber hadde det stemt.
Ikke i Barça. Det er en annen type fotball.
Oi, vent litt! Det er nytt. La meg ta det inn.
La meg legge stoltheten til side.
Det laget hadde mange spillere som er konger i egne land.
Du sier til en spiller som er vant til én ting:
"Nei, bli der. Ikke gjør det. Ta det løpet."
"Hva? Hva mener du? Jeg kan spille fotball!"
Peps metoder var annerledes.
Han var veldig praktisk, grep inn hele tida.
Abidal og noen andre kom til meg og sa:
"Han forandrer på alt!"
Jeg var ingen 15 år gammel gutt.
Hvis du respekterer meg, gjengjelder jeg det,
men ellers gjør jeg det ikke.
Jeg sa at Pep ikke kunne snakke sånn til meg.
Jeg sa at om det fortsatte, ville jeg dra.
Abi kom fra Lyon og var vant til en annen spillestil.
Se på den Abidal som kom,
og se på Abidal tre år senere.
Innlegg, nedtak og pasninger.
Før hadde han klarert den.
Han hadde ikke vært så rolig i angrep.
Jeg mener Pep er et fotballgeni.
Han kan være veldig kontrollerende, ned til hver minste detalj.
Noen aksepterer det,
mens andre sier: "Det kan du stikke opp en viss plass."
Jeg kom hit da jeg var 21.
For meg var det et kjærlighet/hat-forhold,
for du må være fokusert på fotball hvert minutt av dagen.
Klokka tolv må du gå og legge deg.
Du må spise godt. Han vil styre deg på alle måter.
"Ikke gå og se på tennis, ikke vær ute i sola,
ikke gå og se Formel 1, ikke gjør sånn.
Vi har et oppdrag."
Han ville vite alt: hva vi spiste, hva vi... Alt!
Han var så voldsom
at vi kranglet noen ganger.
Gerard er en av mine beste venner,
men jeg mener en manager må være sånn.
På trening måtte vi alltid gi 100 %,
men det har jeg alltid gjort.
Jeg mener det er sånn fotball skal være.
Han er veldig krevende.
Alle måtte spise lunsj på treningsbanen hver dag.
Han kontrollerte vekt og kosthold.
Han revolusjonerte lagets kosthold.
Men han ga oss også fri kvelden før kamp.
Som spiller klagde han på at vi var for mye på hotell.
Det virket rart først,
for vi var ikke vant til det,
men jeg mener det er en av hans beste beslutninger.
Der jeg mener Pep var forut for sin tid...
Kvelden før Mesterliga-finalen,
på hotellet: Familie, barn, koner.
Min bror var på rommet mitt.
Kjærester, venner, vi bare snakket, Jeg lagde kaffe, vi slappet av.
På andre lag sier de:
"Ikke gjør ditt, ikke gjør datt. Nei. Du må konsentrere deg."
Vi var heldige, for Pep hadde lagt opp ganske nylig,
og han forsto hvordan livet var for en toppfotballspiller.
Vi gikk til hver treningsøkt og kamp med godt mot,
fordi han behandlet oss bra. Han forsto oss.
Dette sier jeg alltid til vennene mine.
Når dommeren blåste i fløyta,
pleide jeg å tenke: "Allerede?"
Jeg ville ikke at kampen skulle slutte.
Jeg koste meg bare.
Vi hadde en god lærer, og vi var som svamper,
vi absorberte alt han lærte oss.
Men det hjelper ikke hvor god læreren er
hvis elevene ikke klarer å forstå budskapet.
Alle brikkene falt perfekt på plass.
Vi vant alt fordi vi var best,
men vi var også mesterlig heldige.
Det var noen episke øyeblikk.
Cupseieren sto og falt på ett avgjørende øyeblikk,
da Pinto reddet en straffe mot Mallorca.
4. MARS 2009 SEMIFINALE I COPA DEL REY
MALLORCA 1-1 BARÇA BARÇA VINNER 3-1 SAMMENLAGT
Vi lå under 1-0,
og tidlig i andre omgang fikk vi en straffe mot oss,
og Martín Cáceres ble utvist.
Så jeg tenkte jeg skulle prøve å sette ut straffeeksekutøren.
Jeg sa: "Hvor setter du straffen?"
Han svarte ikke, så jeg sa: "Jeg slenger meg den veien."
Og jeg var heldig, jeg gikk rett vei og reddet.
Det ga oss et enormt løft.
Og så kom Leo inn.
Han ble felt, forsvareren ble utvist,
og han scoret et kjempemål.
I ligaen hadde de tatt oss igjen om vi hadde tapt på Bernabéu.
Men vi vant 6-2 om avgjorde ligaen.
Det var nøkkelkampen.
De var fire poeng bak oss.
Hadde de slått oss, hadde det blitt vanskelig å vinne.
Men vi spilte en helt fantastisk kamp.
SANTIAGO BERNABÉU 2. MAI 2009
LA LIGA, UKE 34 REAL MADRID V BARÇA
Jeg nøt det! Det var en fantastisk kamp.
Jeg kommer til å huske den til jeg dør.
Puyol kysser kapteinsbindet, Messi scorer mål.
Henry, Piqué...
Fantastisk!
Jeg måtte jo oppføre meg, men for en følelse!
Det er rart, for det er åtte år siden.
I ser den ofte på tv. Jeg har sett det målet hundre ganger.
Dette bildet husker jeg alltid. Jeg husker ikke hva jeg følte.
Det var så klart en utrolig følelse,
fordi det var en utrolig kamp.
Men 6-2-kampen var ekstra spesiell på grunn av taktikken.
Det var starten på dette med en falsk nier.
Pep ringte meg dagen før kampen
og ba meg komme ned til treningsbanen
for å diskutere en ny posisjon.
Han hadde sett videoer av kamper med Tito.
Han sa han ville prøve noe annerledes.
De røde glassene er Barça, de andre Real.
Pep endret systemet.
Han ba Henry spille mellom høyreback og stopper,
med Eto'o mellom stopper og venstreback.
Guardiola hadde analysert Madrids stoppere
og merket at de aldri kom fram for å presse nieren.
Med falsk nier var vi i overtall på midten
når Messi slapp seg ned.
Vi hadde alltid en ekstra mann.
Pep sa at vi ville få overtall gjennom hele kampen.
Det stemte.
Vi hadde aldri spilt sånn,
så Madrid hadde ikke studert muligheten for det.
Stopperne ante ikke om de skulle markere meg,
noe som ga meg masse rom når jeg slapp meg ned.
Og så snart forsvarerne kom fram på meg,
gikk Eto'o og Henry på løp bak dem.
Det skjedde på Henrys første mål.
Det var en god prestasjon.
Det virket. Da jeg scoret på Leos pasning,
skjedde akkurat det.
De visste ikke om de skulle presse ham,
men jeg løp inn bak, og Sam på andre siden,
og det fungerte.
Vi var ikke helt som roboter, for vi improviserte også.
En robot hadde vært mer: "Jeg. Skal. Hit. Nå. Skal. Jeg. Dit."
Det var alltid rom for kreativitet.
Men 60 prosent av kampstrategien var lagt før avspark.
De siste 40 prosentene var opp til oss.
I Mesterligaen,
hadde det ikke vært for Iniestas mål, hadde vi vært ute.
I det 92. minutt.
STAMFORD BRIDGE, 6. MAI 2009
SEMIFINALE I MESTERLIGAEN ANDRE KAMP
Jeg satt med kaptein Carles Puyol, som var suspendert.
Bang, Chelsea opp i 1-0.
Puyol sa:
"Ikke vær redd, det går bra. Vi kommer til å score."
Jeg så det og tenkte: "Herregud! Vi kommer til å tape her."
Minuttene gikk. Jeg hadde ikke mot til å si:
"Beklager, kaptein, du tar feil! Det skjer ikke!"
Jeg visste at hvis vi klarte å holde stand,
for vi var under press, så ville vi klare å skape en sjanse.
Så kom lille Andrés og reddet dagen.
BARÇA GÅR TIL FINALEN PÅ BORTEMÅL
Hver gang jeg ser det målet, setter det i gang så mange følelser.
Det var et så viktig øyeblikk for klubben min.
Jeg blir aldri lei av å se det.
Det er for sånne øyeblikk vi elsker fotball.
Bare sex er bedre.
Det er det viktigste målet i historien vår.
Hadde vi ikke nådd finalen i Roma,
hadde vi neppe snakket om Peps Barça ennå.
STADIO OLIMPICO DI ROMA 27. MAI 2009
MESTERLIGA-FINALE BARÇA MOT MANCHESTER UNITED
Jeg vet ikke hvordan jeg spilte..
TO UKER FØR MESTERLIGA-FINALEN
Jeg vet ikke hvordan Iniesta spilte.
Vi hadde et oppdrag. Denne skulle vi ta.
Vi hadde sjansen på en trippelseier.
Vi hadde kommet gjennom dramaet på Stamford Bridge.
Da vi vant Mesterligaen mot Arsenal i Paris,
fikk jeg ikke starte.
Så jeg måtte spille denne gangen.
Uansett risiko og eventuelle konsekvenser.
Jeg sa han ikke burde skyte med kraft,
for da risikerte han å rive av muskelen igjen.
STADIO OLIMPICO DI ROMA, 26. MAI 2009, TRENING FØR KAMP
Yaya var stopper.
Sylvinho spilte ikke det året, men han spilte da.
Puyol var høyreback.
Noen sa at det manglet spillere.
To spillere startet med skade.
Vi visste vi kom til å vinne, fordi Pep sa det.
Pep er et geni.
Han sa nøyaktig hva vi måtte gjøre for å vinne.
Jeg håper han aldri forandrer seg,
fordi for meg er han fotballens framtid.
Noen kamper virket umulige å vinne,
men etter 20 minutter hadde vi avgjort det.
Som kampen mot Manchester United i Roma.
Hvilken manager viser deg en video
fem minutter før en Mesterliga-finale?
Bare ham.
Vi vet ikke hva som skjer. Vi går inn. Vi ser en skjerm.
Sjefen ber oss stå foran skjermen,
og vi står bare og venter.
Pep og Tito hadde laget en spektakulær video
med hver eneste spiller.
Med musikken fra Gladiatoren.
Vi så hele reisen til finalen.
Triste øyeblikk, gode øyeblikk, harde kamper.
Etter Iniestas mål på Stamford Bridge fikk jeg en melding fra Pep...
KLIPPER AV GLADIATOREN-VIDEO
"Jeg trenger din hjelp til å vinne Mesterligaen."
Den første tilbakemeldingen fikk jeg kvelden før kampen.
Pep samlet den tekniske staben og viste dem videoen.
Da jeg så den videoen,
visste jeg at vi kom til å vinne Mesterliga-finalen.
Den var så sterk. Den var bare så sterk
at jeg faktisk vil si at den var for sterk.
Som motivasjon var videoen en katastrofe.
I starten, om det ikke var for Víctor...
hadde de scoret to!
Sjefen var veldig sentimental.
Jeg gikk til garderoben, men fikk ikke gå inn.
"Hva?"
De sa at sjefen forberedte noe.
Da vi endelig kom inn, hadde vi dårlig tid,
og det var hett.
Så viste han oss en video som rørte alle til tårer.
Da vi gikk ut på banen, og Andrea Bocelli sang,
begynte vi nesten igjen.
Manchester United må ha lurt på hva som var galt med oss.
Vi var helt ødelagte.
Etter videoen sa han: "Når kampen er over,
skal folk si at vi kan spille fotball.
Ha en god kamp."
BARÇA VANT TRE TROFEER I GUARDIOLAS FØRSTE SESONG
Vi hadde troen på at vi hadde en god sjanse.
Vi begynte veldig bra de første 10-15 minuttene.
Så header jeg ballen ned på midtbanen,
Iniesta plukker den opp og avanserer,
så smeller Eto'o inn 1-0.
Det var kanskje da de bare...
Det var det de trengte. Å trekke pusten,
få tak i ballen og holde på den,
mens de gradvis suger livet ut av oss.
Når du spiller mot noen, og du ser dem i øynene,
og det er bare over.
Jeg tror Wayne Rooney
prøvde å få tak i ballen, og vi holdt på den.
De kunne se det i blikket. Han var beseiret.
Den kvelden var de for gode for oss.
Det var det som gjorde mest vondt.
Det tok en stund å komme over det.
Vi visste at en trippel i første sesong var historisk,
med vår spillestil og spillerne vi hadde.
Da Leo scoret 2-0, visste vi at trofeet var vårt.
Jeg hadde visualisert det akkurat sånn.
Ballen gikk i bue over keeper og inn.
Det var et uforglemmelig øyeblikk.
6: LIVET ETTER PEP
Å vinne en trippel i første sesong er enormt.
Men fotballen nådde sin topp på Wembley i 2011.
Johan Cruijff hadde sagt at Guardiola nok burde
gi seg i jobben,
etter tre veldig intense år og ti trofeer.
Det hadde en kostnad.
En viktig del av den kostnaden
var at Pep kom dårligere overens med sine overordnede,
fordi Joan Laporta hadde gitt seg som president,
og Sandro Rosell hadde tatt over.
I sitt siste år var Guardiola frustrert og trøtt.
Med tanke på utbrentheten det fjerde året,
tipper jeg Guardiola tenker at Cruijff hadde rett.
Pep ble veldig anspent.
Han stresset over ting som ikke brydde ham før.
Vi spilte en treningskamp på Dallas Cowboys' stadion,
og jeg hørte Guardiola snakke med Puyol og Piqué.
Det var en uviktig kamp i forsesongen,
men Guardiola hevet stemmen til dem.
Da jeg så det, sa jeg til Andrés Iniesta:
"Dette er hans siste år."
Selve genier gjør feil, og Pep gjorde en feil der,
for det føltes som vi ikke betød noe for ham lenger.
Vi visste ikke hva som skjedde med Pep,
og det skapte usikkerhet innad i gruppa.
Pep pleide å fornye kontrakten i februar eller mars,
men februar kom og gikk, og ingenting.
Mars kom og gikk, fortsatt visste vi ingenting.
Jeg strevde med å forstå hva som skjedde.
Vi hadde noen krangler om det.
Hadde Pep bedt meg hoppe fra tribunen det året,
så hadde jeg tatt trappene. Jeg hadde ikke hoppet!
Når du jobber med de samme trenerne så lenge,
endrer relasjonene seg.
Det er vanskelig å opprettholde dynamikken og fortsette å vinne.
Vi vant Copa del Rey-finalen i hans siste kamp,
og det var en perfekt avslutning på hans tid med oss.
25. MAI 2012 COPA DEL REY-FINALEN
ATHLETIC CLUB 0-3 BARÇA GUARDIOLAS SISTE KAMP
Den dagen fikk alle se laget han hadde bygd igjen.
Etter 30 minutter ledet vi 3-0
mot det beste Athletic Bilbao-laget på mange år.
Å gi seg med å vinne Copa del Rey på den måten
på hans siste kveld, skulle ha vært en perfekt avslutning,
men han dro med en bittersøt følelse.
Han følte seg dårlig behandlet og undervurdert.
Mitt minne fra den cupfinalen er en følelse av vemod.
Det var slutten på noe fantastisk, så det er normalt å være trist.
Men det var noe annet som uroet meg.
Forsøkene på rive ned og ødelegge alt vi hadde oppnådd.
Jeg forstår ikke motivasjonen. Det gikk bra, vi vant!
Det er det du må holde fast i, det du må huske.
Men nei, de brydde seg ikke om hva vi hadde oppnådd.
De fokuserte bare på det negative.
Jeg mener klubben har et problem.
Barça er litt rar sånn sett.
Det viktigste i livet er å være takknemlig
overfor menneskene som endrer livet ditt.
Etter alt han hadde gjort for klubben,
fikk ikke Guardiola den anerkjennelsen han fortjente.
GUARDIOLA OFFENTLIGGJØR AT HAN FORLATER BARÇA
ETTER TAP I SEMIFINALEN I MESTERLIGAEN
Å annonsere sin avgang på en pressekonferanse,
og så umiddelbart avsløre erstatteren
foran hele troppen og alle styremedlemmene...
Det var ikke rett måte å si farvel til sjefen på.
Etter råd fra fotballdirektør Andoni Zubizarreta
og etter diskusjoner med styret
kan jeg bekrefte at Barças nye trener er Tito Vilanova.
De burde ha laget en statue av Pep på Camp Nou.
I presidentens suite.
Det syns iallfall jeg.
Den beste måten å huske Guardiolas Barça på
er å sette på en DVD med kampene vi spilte
i løpet av hans fire sesonger som manager.
Han fant opp en ny måte å spille på
Han hadde en spesiell spillergruppe,
men han håndterte dem helt rett.
Han fulgte filosofien til sin læremester,
han som lærte oss alt, Johan Cruijff.
TAKK, PEP
Det er som med de beste bilene.
Cruijff var den første modellen, "Mark 1",
og Pep er "Mark 2".
Men jeg tror Xavi kommer til å være i samme liga
når han blir trener.
Når han kommer tilbake, blir han "Mark 3".
Ifølge min far var han alltid el listo de la clase,
den smarte fyren i klassen.
Problemet er bare at vi allerede
blåser dette opp, så presset blir for stort.
Men om han går sin egen vei,
rolig, som Pep, så er han klar.
Jeg håper Xavi gjør det en dag.
Barças framtid må være i hendene
til en person med Xavis talent og visjon.
Jeg er ikke i tvil om at han en dag kommer tilbake som trener.
Han fortjener sjansen, for alt det
han gjorde her som spiller.
Han blir en fantastisk manager.
Som spiller så han det store bildet fra banen.
Fra sidelinjen ser han det enda bedre.
Han kommer tilbake.
Jeg vet ikke når, men han vil tilbake.
Og han har samme fotballfilosofi som Pep.
Verden ser på oss fordi de ser at vi er annerledes.
Og de har rett, vi er det.
Men nå har vi et enormt ansvar
i å sørge for at alt dette fortsette å vokse.
Det eneste som aldri har endret seg
på alle mine år her, er måten vi spiller fotball på.
Spillere kommer og går, men filosofien endrer seg ikke.
Vi tror på denne filosofien,
som forbedres hvert år og av hver nye Barça-manager.
Men når det begynner å gå galt,
og la oss håpe det ikke er på 200 år,
men hvis det skjer, må vi aldri vurdere
å endre spillestil.
Vår unike filosofi må aldri endres. Aldri.
FORTSETTER...
Dokumentaren kan ikke slutte
uten at vi har spurt deg om dine minner fra de fire årene.
Når jeg tenker på den tida, blir jeg fylt av nostalgi og lykke.
Slik jeg ser de fire årene,
falt alle brikkene på plass akkurat når de skulle.
Hovedgrunnen til suksessen var de utrolig talentfulle spillerne.
Det er de som utfører det.
Det er litt som golf. Managere er som caddier.
Vi gir spillerne kølla, men de får ballen til greenen
og ned i hullet.
Alle gjorde sin oppgave og kjente sin rolle.
Alle visste at Messi var best, og godtok det.
De lokale spillerne var veldig viktige.
De utenlandske hadde sine roller.
Alt skjedde naturlig, jeg trengte ikke å si:
"Du må gjøre slik, og du må gjøre sånn."
Rollene i gruppa ble delt ut,
og de som ikke likte det, reiste.
Sånn bygde vi noe spesielt og holdt det gående så lenge.
Jeg tror vi tvang fram en emosjonell reaksjon.
Når du husker titler, er de bare tall,
og ikke noe mer.
Men mange mennesker elsket å se oss spille.
Alle husker de to Mesterliga-finalene,
spesielt den andre.
I rundt 20-25 minutter,
fra det 46. minutt til vårt tredje mål, var vi fantastiske.
Det var akkurat slik jeg ville de skulle spille.
Vi var en gruppe unge trenere
som prøvde å få en gjeng unike spillere
til å gjøre noe annerledes, og det fungerte i fire år.
Folk blir managere av mange ulike grunner.
Min motivasjon er taktikk.
Jeg er trener
for å analysere spillet og finne løsninger.
Grunnkonseptet
ble injisert i blodårene våre av Johan Cruijff
for mange år siden:
Gjør du de enkle tingene bra, vinner du oftere.
En av de enkleste tingene er pasninger.
Så blir det mer komplisert.
Pasninger samler gruppa.
Ballen flyttes rundt på banen fra spiller til spiller.
Alle deltar i kampplanen ved å gi ballen videre.
Det jobbet vi med fra dag én.
Jeg blir ofte spurt om det var tidenes beste lag,
eller et av de beste.
Det er et spørsmål som det ikke er noe svar på.
Det er som en ny bok, er den bra eller ikke?
En ny film på kino, er den bra?
Det vet vi om 25 år,
om folk ennå snakker om oss.
En bok vi ennå snakker om etter 25 år, er bra.
En film vi ennå ser på om 25 år, må være bra.
Det samme gjelder laget.
Men var vi bedre enn Sacchis Milan, Pelés Brasil, Johans Ajax?
Alle har en mening,
og den forsvarer de begjærlig.
Jeg vil si at laget mitt var briljant,
men Johan ville sagt at hans lag var bedre.
Arrigo Sacchi hadde sagt det samme om sitt Milan.
Alle har rett.
Men om vi huskes om 25 år,
snakker de ikke om titlene,
men om spillestilen.
Hvis vi huskes, er det fordi folk likte å se på oss.
Men det er det store spørsmålet: Blir vi husket eller ikke?
Tekst: BTI Studios Oversatt av: Bjarte Wathne Helgesen